Андрея Илиев
Последният набор

chitanka.info

Казано на простонароден език — дебнем. Дебнем банда, специализирана в отвличания на хора. С колегата Драганов сме в една раздрънкана астра, а на петдесетина метра е паркиран яркосин микробус. В него чакат в пълно бойно снаряжение четири барети от отряда за борба с тероризма.

Отсреща е кооперацията на Алтънов. Заплахи — бол. Конкретни и надлежно записани: „Или милион, или някой от твоите ще пострада.“ Мен да питаш — да дава парите. Какво е милион за Алтънов?… Ама не, висим тук по десетина часа и псуваме. Щото те, ония, по принцип първо вземат човека и тогава дават офертата.

Та тъй — дремем. Дори не ядем понички като ченгетата в американските кримки. Само Драганов люпи семки — и то тиквени. Ама едни едри. Откъде ли ги купува?…

И хоп — звъни се.

— Коледаров!

Шефът. Не ти трябват кисели краставички за мезе. Той е достатъчен. По банкетите само го гледам и пия ракията на голо.

— Изпуснали сте ги!

Оня идиот, партньорът ми, троши ли, троши семки… Сякаш зъбите му се забиват в черния ми дроб.

— Обади се синът на Алтънов. Двама се опитват да отворят вратата. Когато ги попитал какво искат, заповядали да отваря бързо Иначе…

— Действаме! — и затворих.

Драганов изплю последните шлюпки от устата си и посърнал успя да каже:

— Като ти ходи до тоалетната… Влязоха едни чичковци…

Мърльо… Свързах се с „буците“ в буса.

— Веднага. Двама са. На стълбището пред вратата.

Явно не чоплеха семки, защото излетяха начаса. Приличаха на гибони, натоварени с оръжие.

Двамата с Драганов тичахме след тях. Бяхме на втория етаж, когато на третия се чуха кратки команди и жестоко бъхтене. Някакви викове… Падане на тела… Тишина.

Когато се качихме, всичко бе свършило. Бандитите — овързани, насинени и окървавени — лежаха, гърчейки се като червеи на площадката пред апартамента.

Огледах ги — към шейсетте, единият амен без зъби, а другият — с дебели почти пръст стъкла (едното счупено!) на очилата.

Нещо ме жегна под лъжичката. Обърнах се към най-високия от качулатите.

— Тези?…

В същия момент оня, почти беззъбият, затрака като картечница:

— Жалба!… Ще пусна жалба… Ние сме от военния отдел, събираме наборници за последния набор в армията! Тоя хлапак се крие, не иска да отваря…

Отпуснах ръце. Драганов се плесна по бедрата и прибра пистолета в кобура. Гибонът в маска се приведе в кръста и изрева, ама му се плачеше:

— Документите!

Тъй си беше. Анастасов… младши експерт (Боже, тоя младши!) във военния отдел на район… Кирилов… също младши… Той виеше на умряло. Сложих ръка на устата му и просъсках:

— Развържете ги!

Дядковци. А си играят още на войници.

— Звъннахме… Като разбра, че сме младши експерти… Разбра, защото му показахме картите си на шпионката… Отказа да отвори… А закона предвижда съд… И глоба…

— Млък! — изрева буцата.

И натисна звънеца.

Наборник. Пъпчив, длъгнест, с рошав перчем и хитри очички. Истински Алтънов.

— Нарочно ли? — процедих.

За част от секундата лицето му засия, после ме погледна с открит поглед и с искрено възмущение изплака:

— Как може дори да си го помислите?

Двамата младши експерти, на около шестдесет всеки, засъскаха посинели:

— Ей, момченце, ще ти стъжним живота! Вътре си! До Нова година…

— И след нея!

— Парашутист! — извиси глас беззъбият. — Ще те пиша парашутист!

Другият откри повредата в очилата си. И побесня като да бе изгубил полковото знаме:

— И още при първия скок няма да се отвори! Лично ще се погрижа за това!…

— О, срам за нацията! — прови другият. — Петно!

Тъй. Както и да го погледнеш — срам. Май се изчервих, докато слизах унил по стълбите.

Драганов вече бе подкарал семките. Мамка му, откъде ги купува такива едри?…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.